Piše: Dubravka Jovanović
Crna Goro na bandijeri očevog doma. Vijori i prkosi!
I ponosom opomeni tvojim crvenim ogromnim srcem sa zlatnim grbom u sredini.
Dvoglavi orao da poleti iznad današnjeg kukavičjeg gnijezda sa štitom na grudima i lavom za snagu koju ti krše.
“Oslobodioci” u predvečerju Tvoga Dana, oslobođeni su odgovornosti i krivice za udar na tvoju kičmu, koja po njihovoj “pravdi” njihovim “sudovima” i nihovoj “istini” nije ni postojala.
Svi do jednog. Sram od koga se stide pokoljenja.
Da nam se izruguju i smiju u lice tvoje bijelo kao u Gospe, kojekakvi srbijanski branitelji njihovi. Đilkoši i kočijaši. Primitivci.
Oni što nemaju svoju istoriju. Oni što bi pod svaku bandijeru i uz svaku vlast. Oni koji nam ne opraštaju ni gore ni more, pa bi da nam zagade plavet neba i mora.
I svice bi da utule. I zvijezde da iščupaju sa našeg nebosklona. Ali ih vraćaju valovi kao lavovi za dvije milje nazad.
I nije im dosta, slijedeći šporke naredbe nezasitog tuđina.
Pa bi lovćenski osvit da zamrače i još jednom izdajom da se zore.
A ne znaju da iz planine mudra riječ munjama oživi.
I da će im stati na put mračnog nauma.
Ali oni to ne vide, slijepi za istinu. I za hrabrost. Za junaštvo i za pravdu.
Njih tuđe sunce jače grije.
Ne znaju koliko nas ima sa molitvama za opstanak, za državu i njenu kičmu uspravnu.
Za nedužne i za žrtve koje u zatvorima čamuju. Ni krivi, ni dužni da ih ubiju preslabom riječi, bez dokaza.
Nadmoćni Božji prst je ovdje, na ovome kršu i ovom moru ljepotu zapečatio.
Pa bi da nam je otmu. Izdajice.
Ali sokolovi i orlovi visine gutaju. I njihove će bijedne izdaje i prevare.
Na oltar ljepote tvoje, Goro Crna čista i svijetla obraza, prinosim ove riječi za lijek tvojim ranama i melem tvojoj koži.
Molim se zvonima Ivanovim i Tripunovim.
Molim dinastijama Vojisavljevića, Balšića i Stratimirovića, Crnojevića, Petrovića i guvernadura, umnih Radonjića.
Za slobodu tvoju.
Za međe i guvna. Za srebrnu kap mjesečine i zeleni miris čempresa.
Za draču tvoju i zmijsko mlijeko. Za orkestar zrikavaca i svaki tvoj ferao.
Za Lovćen koji bi da oburdaju još jednim porazom svojim, pa da ga u pobjedu pretvore.
Zvijezde ne trepere kada su prevarene. To tek treba da nauče.
Crna Goro, tvoj znak rođenja utisnut je na Jezerskom vrhu.
Jer ti samo za vrhove znaš.
Kome si zapravo oko. Moru ili mornaru? Ili planinskom šarplanincu?
Moja si i naša pod crvenim bandijerama našim!
I zato te slavim. I zato ti pišem po ko zna koji put.
Lovćen, tvoj sveti krov, opstaće. Raspet na bijela jedra da se ogleda u zaliv Boke Kotorske.
Gorski pelin samo može morskoj struji. Sve su Božije sile na ovom mjestu. I zato bijednima (što se vlast danas zovu u Crnoj Gori) nema puta u planine, u visine.
Njihov je šporki plićak tuđinskih nauma i želja.
Dok pauk plete u lijevoj pretkomori srca, biće puta do zore bijele.
Kunem se!
Ne ubijajte pauke! Od njihove pređe među javom i međ snom, Crna Gora će ozdraviti.
Znam!
Nježno a tako jako napisano.
Čisto i tačno.
Kojem Bogu da se molimo za spas.
Oni sve više stiskaju omču oko vrata naše države.
Do kad?
Moramo se ozbiljno podići.
Znam da nas ima
Dube naša,pitam se samo odakle ovaj neiscrpan izvor energije i lirike kojom osvajaš.
Živjela.
Crna Giro vječna da si!
Primitivci.Upravo tako.
Ipak ih je svihet genocidnim nazvao i nema im povratka.Nagrdili su ih.
To je jedino dobro u posljednje vrijeme.
Nema toga popa i crkve koja im može pomilovat ljagu.
Bravo
Odličan je osvrt
Vrane ne mogu dostignuti orla koji se vine.u nebeske visine.
Ovo je molitva iz srca. A ne litijaška iz srpske crkve smrdljivih mantijaša, nazadnih.